ÎNGROPAT DE VIU
Hei!
Ajutor!
Fir-ar să fie!
E-n regulă. E-n regulă.
Ce-i asta?
Ce număr era? Care era numărul?
1... 2... 1
Băga-mi-aș...!
Unde au dispărut?
- 911, așteptați, vă rog. - Nu! Așteaptă!
- Da? 911. - Sunt îngropat.
- Trebuie să mă ajutați, nu pot respira. - Domnule...
Sunt îngropat într-un sicriu. Vă rog să mă ajutați.
- Trimiteți pe cineva să mă caute. - Dle, calmați-vă. Cum vă numiți?
- Paul. Paul Conroy. - În regulă, dle Conroy.
- Îmi puteți spune în ce zonă vă aflați? - Nu știu. Sunt într-un sicriu.
Nu știu în ce zonă sunt. Ajutați-mă, vă rog. Mi-e frică.
- Într-un sicriu? - Da.
- Da, e un sicriu vechi, din lemn. - Sunteți la vreo agenție de pompe funebre?
Nu. Habar n-am. Nu.
- Și cu ați reușit să mă sunați? - Poftim?
Dacă sunteți îngropat într-un sicriu, de unde sunați?
De pe un telefon mobil. Era aici, în sicriu, un celular vechi.
- Sunați de pe telefonul dv? - Da, da. Da...
Nu. Nu-i al meu, dar sun de pe un telefon mobil.
Când ați intrat în sicriu, telefonul era acolo?
Da! Ce?! N-am intrat eu de nebun în sicriu.
- Și-atunci, cum ați ajuns în sicriu, dle? - M-a pus cineva aici.
- În sicriu? - Da. Vă rog, ajutați-mă!
Și, spuneați că sicriul e îngropat în pământ?
Da. Sunt șofer de tir. Sunt american. E foarte cald aici. Nu pot respira.
Știți cumva în ce zonă vă aflați, dle?
V-am mai spus. Undeva prin Irak. Ajutați-mă, vă rog!
- Irak? - Da. Sunt șofer de tir. Sunt american.
- Lucrez pentru CRT. - Sunteți soldat, dle?
Nu. Vă rog să mă ascultați! Sunt șofer de tir. Sun american.
Sunt un constructor civil care lucrează în Irak.
Am fost atacați în Baqubah. Au tras... I-au împușcat.
- Pe toți. - Pe cine au împușcat, dle?
Pe ceilalți șoferi.
Și vreți să spuneți că asta s-a întâmplat în Irak? În Republica Irak?
Da. Vă rog, trebuie să mă ajutați, da?
Ascultă, mi-au dat un număr de telefon la care să sun, dar l-am pus în portofel
și nu știu unde-i acum.
Dle Conroy, ați sunat la serviciul de urgență 911 din Youngstown, Ohio.
- Ohio? - Da, dle.
Nu-mi dau seama cum ați reușit să sunați aici dintr-o țară străină,
dar dacă vreți, vă fac legătura cu Departamentul de Poliție.
Văd că nu înțelegeți.
Las-o baltă.
E-n regulă. E-n regulă.
Răspunde, răspunde, răspunde!
Răspunde!
Vă mulțumim că ați sunat la familia Conroy.
Momentan nu suntem acasă. Lăsați un mesaj după bip. Mulțumesc.
Linda? Linda, draga mea, eu sunt.
Vrea să iei legătura cu Garda Națională cât mai repede posibil.
Sau cu Pentagonul. Spune-le că am fost atacați în Provincia Diyala din Baqubah.
Trebuie să mă caute, da? Te rog! Iubito, ajută-i să mă caute.
Bună, Linda la telefon. Vă rog să-mi lăsați un mesaj.
Mulțumesc și vă doresc o zi minunată.
Linda! Linda, sună-mă cât poți de repede.
Sună-mă pe numărul ăsta. E ceva foarte urgent.
Sună-mă pe numărul care ți-a apărut pe telefon, urgent.
Nu știu ce naiba se-ntâmplă.
Sunt îngropat într-un coșciug.
Nu pot respira.
Sună-mă cât poți de repede. Te rog, iubito!
În ce oraș și în ce stat vreți sunați, vă rog?
Vrea să sun la FBI, nu contează orașul.
Vreți să vă fac legătura într-un oraș anume?
N-are importanță, în orice oraș, dar faceți-mi legătura cu FBI-ul.
Dle, vă pot face legătura cu biroul FBI din Boston, Chicago, New York, Philadelphia...
Nu contează, în orice oraș, dar faceți-mi legătura, vă rog!
Îmi pare rău, dle, dar n-am voie să fac așa ceva.
- Atunci, Chicago! Chicago, e bine așa? - Nu-i nevoie să fiți necioplit, dle.
Vă rog să așteptați puțin.
Numărul solicitat de dv,
312...
421...
6700,
poate fi apelat cu o taxă suplimentară de 25 de cenți, apăsând tasta 1.
Biroul FBI din Chicago. Agentul Haris la telefon.
- FBI-ul? - Da, dle.
În regulă. Vă sun din Irak. Sunt îngropat undeva în deșert.
- Vreau să mă ajutați... - Dle, calmați-vă.
- Când ați fost în Irak? - Acum. Acum sunt acolo.
Sunt șofer de tir, lucrez pentru CRT. Sunt de nouă luni aici.
- Cum vă numiți, dle? - Paul Conroy.
Paul Conroy. În regulă, Paul. Explică-mi și mie ce s-a întâmplat?
E-n regulă. OK. Eu, împreună cu un convoi de șoferi,
livram niște corpuri de bucătărie la un Centru de Ajutor Social.
Acolo, o gașcă de puștani au început să arunce cu pietre în camioanele noastre.
Apoi, în fața noastră, a explodat o mină-capcană
care făcuse zob un camion care nu era al nostru.
Apoi, din spatele unor case, au apărut niște oameni înarmați
și-au început să tragă în noi, în plină stradă.
- Te-au împușcat? - Nu știu! Habar n-am.
Eram în spatele convoiului.
Cred că m-a lovit o piatră în cap și mi-am pierdut cunoștința.
Ăsta-i ultimul lucru de care-mi amintesc. Iar când m-am trezit, eram aici,
legat și îngropat într-un sicriu.
- Cine v-a băgat în sicriu? - Cred că cei care ne-au atacat.
- Gașca aia de copii? - Nu, nu, nu...
Puștanii ăia au aruncat cu pietre în noi,
dar indivizii ăia erau irakieni, sau insurgenți, n-am de unde naiba să știu!
Au apărut, așa, din senin și-au început să tragă în noi, acolo, în plină stadă.
- Credeam c-ai spus că n-au tras în tine. - N-au tras în mine. Nu știu!
- Dar au tras în ceilalți! - Dle, nu-i nevoie să strigați.
Strig pentru că nu asculți ce spun! Vreau să mă ajutați!
OK. E-n regulă.
Puteți să-mi localizați telefonul? Prin GPS sau printr-o altă metodă?
Și cum de n-au tras în dv?
N-am nici cea mai vagă idee. N-au tras, asta-i tot ce știu.
Ce număr de asigurare socială aveți?
De ce? Ce importanță mai are?!
Sunt îngropat în mijlocul deșertului! Ce importanță mai are numărul de asigurare?!
Sunt cetățean american. Trimiteți pe cineva să mă caute, vă rog!
Știți cumva unde... dacă...
Alo! Stai, stai. Nu te mai aud. Ce-ai...?
- Ar fi bine... în apropiere... - Așteptă puțin. Nu pot...
Fir-ar să fie!
Vă mulțumim că ați sunat la Crestin, Roland and Thomas.
Cu cine doriți să vorbiți?
Vreau să vorbesc urgent cu cineva. E o urgență.
- Cum vă numiți, vă rog? - Paul Conroy.
Sunt angajat ca șofer la firma voastră.
Vă sun din Irak. Convoiul meu a fost atacat.
Dle, dacă e o situație de urgență, trebuie să sunați la numărul de siguranță.
Știu, știu, dar nu-l mai am. Mi l-au luat.
- Cine vi l-a luat, dle? - Nu știu.
Irakienii, cred. Nu-mi mai amintesc, am leșinat.
- Vă fac legătura cu Alan Davenport. - Davenport? Ăsta cine mai e?
Directorul de Personal. Rămâneți la telefon, vă rog.
Directorul de Personal? Nu, nu! Stai, stai, stai!
Aici, la SRT, le oferim clienților noștri
soluții eficiente și durabile care să-i ajute să facă față creșterii rapide
a economiei globale. În premieră...
Ați fost preluat de Alan Davenport,
Director de Personal la Crestin, Roland and Thomas.
Vă rog ca după bip, să-mi lăsați numele și numărul dvs de telefon
și vă sun eu înapoi cât mai curând posibil.
Paul Conroy la telefon. Sunt din Hastings, Michigan.
Lucrez ca șofer pentru CRT, iar convoiul meu a fost atacat
de niște teroriști sau insurgenți. Nu știu. Nu știu cine erau.
Iar eu sunt îngropat în pământ, într-un coșciug, și am nevoie de ajutor.
Vă rog să trimiteți un echipaj de salvare. Vă implor!
Cred că sunt undeva prin Provincia Baqubah din Diyala.
Vă rog să trimiteți un echipaj de salvare cât mai repede cu putință.
Abia mai pot respira. Nu mai pot respira.
Nu mai știu pe cine să sun. Vă rog să mă ajutați.
Băga-mi-aș...! Fir-ar să fie!
Băga-mi-aș...!
AJUTOR?
Hai odată!
Alo? E cineva acolo?
Alo!
- Alo! - Mai sufli sau nu, americanule?
- Mai sufli? - Stai, așteaptă! Nu-nțeleg ce zici.
- Cine-i acolo? - Americanule, mai poți respira sau nu?
Nu, nu mai pot respira. Scoate-mă de-aici, te rog!
- Ai nevoie de ajutor? - Da, scoate-mă de-aici. Ajută-mă, te rog.
- Ești soldat? - Nu, nu-s soldat.
Sunt șofer de tir. Sunt un simplu constructor.
- Constructor? - Da, constructor, atâta tot. Nu-s soldat.
- Ești de la Blackwater? - Nu, nu lucrez pentru Blackwater.
Nu sunt mercenar. Sunt șofer, atâta tot.
- Ești american? - Da.
Atunci ești soldat.
Nu, nu-s soldat.
N-am avut nicio armă. Cu toate astea, ați început să trageți în noi.
În cap și-n gât. Ia mai lasă minciuna.
Nu. Eu nu mint! Eram mai mulți șoferi.
- Ce mașini conduceați? - Camioane.
Camioane. Ai văzut camioanele alea mari care cară provizii?
Asta făceam și eu. Ăia eram noi. Nimic mai mult.
Eu nu-s soldat, ci un simplu șofer.
- Cinci milioane de dolari. - Ce?!
Cinci milioane de dolari până în seara asta la ora 21:00. Altfel, rămâi acolo.
Îngropat ca un câine.
- Cinci milioane de dolari? De unde? - De la familia ta.
Familia mea n-are atâția bani. Dacă aveau atâția bani, nu mai eram aici.
De la Ambasada SUA.
Nu știu ce să zic. Da, da. O să te plătească ambasada.
Dacă mă lași să plec, o să te plătească.
Da.
Cinci milioane, la ora 21:00.
Ce număr are femeia asta?
În ce oraș să vă fac legătura, vă rog?
În Hastings, Michigan. O caut pe Donna Mitchell.
Sunt două persoane cu numele de Donna Mitchell, dle.
Una în Federal Road și una în Ardmore Avenue.
Ardmore Avenue. Nu mai știu... Fir-ar să fie!
- Faceți-mi legătura cu oricare. - Ardmore Avenue?
- Da, Ardmore Avenue. - Rămâneți la telefon, vă rog.
Numărul solicitat de dv,
269-148-1998,
poate fi redirecționat automat...
Hai odată!
Unde naiba-i toată lumea?
- Alo? - Donna, Paul la telefon.
- Salut, ce mai faci? - Vreau să vorbesc cu Linda.
Nu răspunde la telefon. Am o problemă. Am fost luat ostatic de niște indivizi...
Te-am păcăli! De fapt, nu sunt acasă, dar dacă-mi lași un mesaj,
te sun eu înapoi cât mai curând. Pa și pusi!
Salut, Donna! Vreau să vorbesc cu Linda. E ceva foarte urgent.
Să mă sune la: steluță 69 și să caute numărul de pe care am sunat-o eu, da?
- Paul? - Donna.
Ce vrei?
Vreau să vorbesc cu Linda. Unde-i?
Nu știu. Azi n-am vorbit deloc cu ea. Sun-o pe mobil.
- Ai pe lângă tine vreun laptop, ceva? - Da. De ce?
Vreau să-mi cauți numărul de telefon al Ministerului de Externe al SUA.
- Sunt într-un supermarket. N-am timp să... - Donna, te rog, te rog...
- Fă-mi rost de numărul ăla! - S-a întâmplat ceva?
Nu! Nimic nu-i în regulă! Caută-mi numărul acela!
- Nu striga la mine, Paul! - Nu strig, Donna!
- Ba da, strigi. La fel ca anul trecut... - Dă-mi naibii odată numărul ăla!
- N-am de gând să mai tolerez așa ceva. - Dă-mi naibii odată numărul ăla!
Fir-ar să fie!
Proasta dracului!
Băga-mi-aș...!
Lua-te-ar dracu' de târfă! Lua-te-ar naiba!
- Ce-i? - Donna.
Îmi pare foarte rău că am urlat la tine, n-am vrut să fac asta.
Vreau să te mai rog încă o dată să-mi dai numărul ăla.
- Dacă nu mi-l dai, o să mor. - Ce?!
Te rog! N-am timp să-ți explic. Dă-mi numărul.
Bine. Așteaptă puțin.
- OK. Ministerul de Externe. - Da.
- 202... - 202...
- 134... - 134...
4750.
- 4750? - Da.
Bine. Du-te dracului!
Ministerul de Externe al USA.
Sunt un cetățean american, care lucrează în Irak.
Am fost luat ostatic. Vreau să vorbesc urgent cu cineva.
- De unde sunați, dle? - Din Irak. Lucrez ca șofer la CRT,
Crestin, Roland and Thomas.
Convoiul meu a fost atacat, iar acum sunt ținut ostatic pentru răscumpărare.
- Răpitorii sunt acolo cu dvs? - Nu, sunt îngropat, dar nu știu unde.
- Sunteți îngropat? - Da, într-un sicriu.
E o cutie din lem. S-ar putea să fie un coșciug vechi.
Ați încercat să luați legătura cu militarii de-acolo?
Aveam un număr de siguranță la care să sun, dar mi l-au luat oamenii ăștia.
- Cei care te țin ostatic? - Da, da.
- Nu știu ce să zic. Așteptați puțin. - Nu! Nu mă lăsa să aștept!
Nu!
- Rebecca Browning. - Bună!
Bună! Tocmai am fost informată despre situația dv.
Da, situația mea. Mie-mi expiră timpul iar voi mă tot puneți să aștept.
- Ce naiba-i cu voi? - Îmi pare rău.
Nu te scuza. Ajută-mă!
- Am câteva întrebări pentru dv, dle Conroy. - Eu cred că vă bateți joc de mine.
E important să obțin aceste informații.
- Vor contribui la planul de salvare... - Stai, stai, stai...
- De unde-mi știi tu numele? - Pardon?
Numele meu. Nu v-am spus niciodată numele. Și nici celuilalt băiat nu i l-am spus.
Ce naiba se-ntâmplă?
Am primit un telefon de la un reprezentant CRT. I-ați lăsat un mesaj?
- Da. - Chiar acum ne-a contactat.
De vreme ce știți ce se întâmplă, ce-o să faceți ca să mă scoateți de-aici?
Nu prea vă putem ajuta de-aici, din Washington.
Așadar, asta e! O să putrezesc aici pentru că voi nu mă puteți ajuta?!
- Nu. - Și-atunci, ce-o să faceți?
Vreau să știu în ce zonă erați când a fost atacat convoiul dvs.
În Baqubah. În Provincia Diyala.
În regulă. Și cei care v-au răpit, au luat legătura cu dv?
Da. Un individ mi-a spus că vrea 5 milioane de dolari, până deseară la ora 21:00.
Ok. Sau dacă nu...?
Sau dacă nu, o să mă ducă în parcul acvatic "SeaWorld".
- D-ta ce crezi, cucoană? - Noi facem tot ce-i omenește posibil.
- Așadar, o să le dați banii, da? - Nu. Nu putem face așa ceva.
- Stai așa! De ce nu? - Asta-i politica Guvernului SUA.
- Nu negociază cu teroriștii. - Dă-o naibii de politică! Dnă, fii serioasă!
Ție ți-e ușor să spui asta pentru că stai într-un birou cu aer condiționat.
Nu tu ești cea care stă într-un coșciug îngropat la dracu-n praznic!
Vă înțeleg supărarea...
Supărarea? Cucoană, sunt pe cale să dau ortul popii. Înțelegi?!
- Alo! - Sunt aici.
Păi, atunci, spune ceva.
Bine. Care-i numărul de telefon de pe care sunați, dle?
- Habar n-am. Nu-ți apare pe telefon? - Nu. E număr ascuns.
- Puteți memora un număr? - Da. Nu. Am un pix.
- Bine. Atunci, notați numărul acesta... - O clipă.
- În regulă. Spuneți. - 410-195-5453.
- 5453. Cine-i ăsta? - Dan Brenner.
Comandantul serviciului secret Hostage Working Group din Irak.
Hostage Working Group?
S-a înființat în 2004, ca să rezolve situațiile similare cu situația ta.
Situații. Îmi place că insiști să le numești așa.
- Ați notat numărul? - Da.
Așteptați puțin, vă fac legătura cu el chiar acum. Probabil că vă așteaptă.
Ce-ar fi să anunț televiziunile de știri? Vreau să-i sun.
- Nu. Nu faceți asta. Repet. - De ce?
Nu luați legătura cu televiziunile de știri. O să complice lucrurile.
- Aiurea! Vrei doar să-ți salvezi fundul. - O să vă compromită șansele de salvare.
- Nu, pe-al d-tale vreau să-l salvez. - Nu te-apuci să cauți ceva ce nu-ți lipsește.
- Toți cei care trebuiau să știe... - Fă tot posibilul și ajută-mă.
Timpul zboară, Paul.
De asta trebuie să-l contactezi de urgență pe Dan Brenner.
Bine.
Îți fac legătura imediat.
- Brenner. - Dan Brenner?
- Paul Conroy? - Da, da, eu sunt, Paul.
Paul, am fost informat despre situația ta.
Vreau să știi că deja ne-am apucat de lucru și încercăm să te scoatem de-acolo.
O, mulțumesc, Doamne!
Mi s-a spus că termenul limită e ora 21:00. E adevărat?
- Așa mi-a zis. - În regulă.
Nu avem prea mult timp la dispoziție. Și vreau să mă asigur că am înțeles corect.
- Răpitorii te-au îngropat în pământ? - Da, într-un coșciug vechi.
În regulă. Eu cred că din moment ce ai semnal la telefon,
nu ești la o adâncime mai mare de o jumătate de metru.
- Nu știu. Posibil. - Cum stai cu bateria telefonului?
- Cât crezi că o să mai țină? - E descărcată mai mult de jumate.
În regulă. Trebuie să consumi bateria cât mai puțin.
Cea mai bună metodă de-a te găsi, e să-ți urmărim semnalul de la telefon.
- Are soneria activată sau e pe vibrații? - Pe vibrații.
Ține apăsată tasta asterisc ca să-i schimbi pe sonerie.
- O să consume mai puțină energie. - Și cu bricheta mea Zippo ce să fac?
- Ai și o brichetă? - Da.
- Folosește-o ca să te uiți după indicii... - Stai. Nu-mi consumă oxigenul?
- Nu-ți face griji, deocamdată. Încearcă... - E foarte întuneric aici, fără telefon.
Paul, înțeleg. Încearcă să găsești vreun indiciu
care ne-ar putea spune unde fost fabricat coșciugul.
- Băieți, trebuie să vă grăbiți. - Lucrăm cât se poate de repede, Paul.
Știi cumva dacă mai sunt și alți supraviețuitori?
- Din convoiul tău? - Da.
În momentul de față, nu știm nimic.
Voiam ca familia mea s-o ducă mai bine, atâta tot.
Nu știam că va fi așa dacă vin aici.
Nu cred să fi știut asta vreunul dintre noi.
- El e. Mă sună. - Cel care te-a răpit?
- Da. Ce să fac? - Știi ce număr de telefon are?
- Da. - Dă-mi-l și mie.
- Să nu-i răspund? - Dă-mi numărul mai întâi.
- O să închidă. - Răspunde-i.
- O să-nchidă. - Răspunde-i. Acum!
Alo! Bună!
Două ore și patru minute.
Trebuie să-mi dai mai mult timp.
Ai vorbit cu cei de la ambasadă? Plătesc?
Da. Am vorbit cu cineva de la guvern și mi-au spus că n-o să plătească niciun ban.
Nu plătesc?
Nu. Mi-au spus că ei nu negociază cu teroriștii.
- Teroriști? Eu sunt terorist? - Da. Ești terorist, nenorocitule!
Dacă tu ești speriat, înseamnă că eu sunt terorist?
Cu ce ți-am greșit eu ție?
- Cu ce mi-ai greșit? - Da.
Da, eu...
Am venit aici ca să câștig niște bani, atâta tot.
Și eu aveam un loc de muncă până să veniți voi aici. Acum, familia mea nu mai are nimic.
Nu-i vina mea!
Nici 9/11 n-a fost vina mea, dar voi tot n-ați plecat de-aci.
Nici Saddam n-a fost vina mea, dar voi tot aici sunteți!
Ți-am mai spus, am venit aici să muncesc. Să ajut la reconstruirea țării.
- Să reconstruiți ceea ce ați distrus voi. - Oprește-te! Oprește-te, te rog!
Sunt un om obișnuit. Un simplu șofer, da?
Eu n-am puterea să iau niciun fel de decizii. Vreau să ajung acasă, nimic mai mult.
Alo!
Trebuie să faci o înregistrare video, pentru răscumpărare.
Da. Scoate-mă de-aici și-ți fac și înregistrarea video.
Nu. O să faci înregistrarea acum.
- Ce?! Cum? - Folosește camera de la telefon.
La picioare tale. Citește intrucțiunile din cutia care-i la picioarele tale.
- N-o văd. - La picioarele tale.
Citește intrucțiunile din cutia care-i la picioarele tale.
Bine. Dacă fac înregistrarea, mă lăsați să plec?
Doar dacă primim banii.
N-o să plătească nimeni cinci milioane de dolari pentru mine.
Primim și mai puțin. Un milion de dolari.
Dacă plătesc, mă lăsați să plec?
Un milion de dolari.
Vă mulțumim că ați sunat la familia Conroy.
Momentan nu suntem acasă. Lăsați un mesaj după bip. Mulțumesc.
Fir-ar să fie!
- Paul? - Îți dau numărul lui de telefon...
Stai un pic. În regulă, spune.
Bine. Așteaptă puțin.
07902-24-921.
E nemaipomenit, Paul!
Dacă nu folosesc o linie telefonică clonată, o să-i găsim în câteva minute.
Și cu mine cum rămâne? Puteți depista semnalul telefonului meu?
Avem o mulțime de probleme cu asta.
Se pare că folosesc o linie EDS, care, probabil, trece printr-o rețea egipteană.
Ce vrei să spui?
Că nu va fi ușor.
- Vrea să-i fac o înregistrare video. - Nu!
- Ține-i la distanță cât poți de mult. - Dacă asta o să mă salveze, am s-o fac.
Ultimul lucru pe care noi ni-l dorim, e ca înregistrarea asta să ajungă la Al Jazeera.
- "Noi"? - Da.
Situația asta nu se poate transforma într-un incident internațional.
Vouă doar de asta vă pasă, nu-i așa? De mine nu vă pasă?
- Ne pasă. - Și cu mine cum rămâne?
- Ne pasă, Paul. De asta suntem... - Nu. Nu vă pasă.
Nu vă pasă de mine. Nu vă pasă de nimeni.
Am avut opt prieteni care au fost uciși aici, iar șase dintre ei au fost omorâți azi.
- Ascultă, trebui să... - N-aveam nicio armă, nicio armură, nimic.
Pentru că voi nu sunteți soldați.
Să le spui asta celor care m-au băgat în sicriul ăsta!
Paul, ascultă...
Să le spui asta celor care mi-au ucis prietenii!
- Noi facem tot ce-i omenește posibil. - Ba nu, nu faceți nimic!
- OK. Calmează-te. - Știu eu cum funcționează lucrurile astea.
Vă interesează doar planurile voastre secrete și politica de culise.
Dacă aș fi fost un diplomat, sau un comandat responsabil de salvarea ostaticilor,
sau aș fi avut orice altă funcție importantă, m-ați fi scos de-aci cât ai clipi.
Dar sunt un biet muritor, așa că, va trebui să tac din gură și să mor.
Trebuie să te concentrezi la ce ai de făcut, Paul.
- Du-te-n mă-ta, Dan! - Paul, ascultă-mă!
Prioritatea numărul unu e să te găsim pe tine.
Și te căutăm la fel cum am căuta un general cu patru stele.
Așa că, nu-ți mai irosi oxigenul insinuând tot fel de tâmpenii.
Nu pot...
- Mă auzi, Paul? Ești teafăr? - Nu...
Cine-s ăștia care m-au băgat aici? Cine sunt?
Oameni simplii. La fel ca mine și ca tine.
- Eu nu-s terorist. - Nici ei nu sunt teroriști.
De unde știi tu asta?
Dacă erai un om fără adăpost, muritor foame. De fapt, îmi retrag cuvintele.
Dacă familia ta ar fi murit de foame, ce-ai fi făcut pentru ei?
- Eu n-aș fi omorât pe nimeni. - Ești sigur?
Ce mai contează?
Sunt niște criminali, nu le pasă de nimic. Nu-i interesează decât să-și primească banii.
Atunci, plătiți-i. Dați-le banii.
Crede-mă, dacă asta ar fi fost soluția, n-aș fi ezitat nicio clipă.
Câți oameni au mai pățit asta?
- De când sunt eu aici? - Da.
Sute. Jurnaliști, constructori, soldați... Sute de oameni au fost răpiți.
Asta-i una dintre cele mai profitabile afaceri de-aici.
Câți oameni ai salvat?
- Câți oameni ai salvat? - Nu foarte mulți.
- Spune-mi numele lor. - Numele cui?
- Spune-mi un nume. - Numele cui?
Arată-mi că într-adevăr ți-a păsat de ei. Că au însemnat ceva pentru rine.
Mark White.
Cine era Mark White?
Un puști din New Hampshire. Avea 26 de ani și era student la medicină.
Venise să-i ajute pe doctorii de-aici.
Ce s-a întâmplat cu el?
L-au luat capturat niște insurgenți.
- Când? - În urmă cu trei săptămâni.
Să nu-i uiți numele.
Țin minte toate numele lor.
Și a...?
- E...? - Da.
- Da, a scăpat cu viață. - Unde-i acuma?
Acasă. Probabil e fericit că s-a întors la școală.
Vreau să ies de-aici.
Dacă l-am găsit pe el, o să te găsim și pe tine.
Cum?
Avem deja o pistă solidă pentru numărul de telefon furnizat de tine.
- Serios? - Da?
Chiar acum un grup de soldați se-ndreaptă spre locul acela.
Asta-i bine.
- Asta-i bine. - Da.
Și eu ce trebuie fac în timpul ăsta?
Știu că-i greu, dar încearcă să te relaxezi.
Cu cât te vânzolești mai mult, cu atât o să consumi mai mult oxigen.
În regulă, înțeleg. Știu, dar...
E greu, pentru că sufăr de anxietate. Iau pastile pentru asta.
- Ai pastilele la tine? - Da.
Bine. Să ți le iei.
Trebuie să consumi, pe cât posibil, cât mai puțin oxigen.
Bine.
- Mai arde bricheta? - Nu. Am stins-o.
- Ai stins-o? Bine. - Îmi vine să vomit.
- Trebuie să te calmezi. - Bine.
Trebuie să economisești bateria.
Peste 10 minute așteptăm un nou raport asupra situației tale. Sună-mă.
Bine.
- Stai liniștit, Paul. - Încerc.
- Ce-i? - Ai făcut înregistrarea?
- Nu. - Înregistrează-te!
- Scoate-mă de-aici și-o fac. - Nu! O să faci înregistrarea acum!
- Nu pot citi ce scrie pe foaie. - Fă înregistrarea! Acum!
Habar n-am ce-ai vrea să spun. Nu pot citi ce scrie pe foaie.
Fă înregistrarea! Acum!
Băga-mi-aș...!
E-n regulă. Calmează-te. Calmează-te.
Haide!
Haide, haide, haide!
Fir-ar să fie!
Sanatoriul Mountain View.
Speram să pot vorbi cu Maryanne Conroy, vă rog.
În regulă. Așteptați să-i duc telefonul în cameră.
Așteptați o clipă, vă rog.
Dnă Conroy, vă sună cineva.
Poftim, poți folosi telefonul acesta.
Alo?
Mamă, sunt eu, Paul.
- Cine? - Paul, fiul tău.
Fiul meu?
E-n regulă, mamă. Ce mai faci?
- Sunt bine. - Mă bucur.
- Cine ești? - Băiatul tău, mamă. Paulie.
- Paulie? - Da.
Mă mai ții minte? Locuiam în duplexul acela de pe strada Colfax. Îți amintești?
- Paulie? - Da.
- Cum e acolo? - Paulie, tu ești?
Da. Eu sunt, Paulie.
- Cum e acolo? - Foarte frumos.
Eu și tatăl tău jucăm cărți toată noaptea.
Nu cred că tata mai e acolo cu tine, mamă.
Ce mai faci, puiule?
Nu prea bine.
S-ar putea să fie ultima oară când mai stăm de vorbă.
Asta-i bine, puiule.
Ai primit florile pe care ți le-am trimis acum câteva luni?
- Flori? - Da.
Ți-am trimis... Nu mai contează.
Trebuie să închid, da? Voiam să vorbesc cu tine.
Te iubesc, mamă.
Tu nu vrei să-mi spui că mă iubești?
Ba da, dragul meu. Eu și tatăl tău jucăm cărți toată noaptea.
Bine, mamă. Salută-l pe tata din partea mea.
Nu!
Nu, nu, nu!
Nu, nu, nu, nu!
- Ai făcut înregistrarea? - Dă-i drumul, te rog!
- Te rog, n-o răni! N-o răni! - Dacă nu faci înregistrarea, o împușc.
- Nu! Nu, te rog, n-o împușca. - Fă rost de bani.
- N-o împușca! - Un milion de dolari americani.
O să fac rost, promit. Dar să n-o împuști. E o biată mamă, are doi copii.
- Doi copii? - Da, doi copii.
Eu am avut cinci. Acum mai am doar unu. Fă înregistrarea, acum!
- Stai, stai! Așteaptă! - Nu aștept. Ai trei secunde.
- Nu pot citi ce scrie pe foaie. - Nu-mi spune mie să aștept! Trei...
- Bine. O să fac înregistrarea. - Doi...
- Bine, o să fac înregistrarea. - Unu!
Bine, o să fac înregistrarea. Te rog! Te rog!
Mai am nevoie de puțin timp ca să fac înregistrarea. E bine așa?
Ai trei minute să trimiți înregistrarea.
Numele meu e Paul Conroy. Sunt cetățean american din Hastings, Michigan.
Lucrez ca șofer civil pentru Crestin, Roland and Thomas.
Am fost luat ostatic undeva prin Irak
și am nevoie de un milion de dolari până în seara asta la ora 21:00, ora Bagdadului.
Altfel, voi fi lăsat să mor în sicriul acesta în care sunt îngropat acum.
Mi-au s-a spus că dacă o să primească banii...
Mi-au s-a spus că dacă o să primească banii, o să mă lase să plec.
Dacă nu, o să mă lase să mor aici.
Amenințările acestea sunt reale și vor fi urmate întocmai.
Doamne!
Te-am prins!
Ți-am venit de hac!
Ți-am venit de hac! Ți-am venit de hac!
Haide, haide... Hai, răspunde! Răspunde!
Bună, Linda la telefon. Vă rog să-mi lăsați un mesaj.
Mulțumesc și vă doresc o zi minunată.
Linda, îți las numărul meu de telefon. L-am găsit!
Acuma l-am aflat și eu.
OK. Numărul e: 07902-42-884.
Ca să suni, la început trebuie să tastezi prefixul tării. L-am găsit, iubit-o!
Te iubesc. Te rog să mă suni de îndată ce primești mesajul acesta. Te iubesc.
O, fir-ar să fie!
Fir-ar să fie!
Băga-mi-aș...!
Numele meu e Pamela Lutti.
Lucrez ca vânzătoare la F.O.B. Anaconda, angajată de Crestin, Roland și Thomas.
Cererea de răscumpărare a răpitorilor mei n-a fost soluționată și...
Te rog, nu...
Numele meu e Pamela Lutti. Te rog, nu...
Dacă sunteți îngropat într-un sicriu, de unde sunați?
Numărul solicitat de dv, 269-148-1998...
Sunt niște criminali, nu le pasă de nimic. Nu-i interesează decât să-și primească banii.
Aici, la SRT, le oferim clienților noștri soluții eficiente și durabile
care să-i ajute să facă față creșterii rapide...
Dle, e o urgență care...
Cinci milioane de dolari până la ora 21:00...
Asta-i una dintre cele mai profitabile afaceri de-aici.
Vă mulțumim că ați sunat la familia Conroy.
Momentan nu suntem acasă. Lăsați un mesaj după bip. Mulțumesc.
De ce mama dracului ai făcut înregistrarea aia?
Totu-i o minciună gogonată.
Ce anume? Ce vrei să spui?
- Totu-i o minciună. - Cum adică?
Nimeni nu dă doi bani pe noi. Pentru voi nu însemnăm nimic.
O să te găsim.
Du-te dracului, Dan. Nu mă mai amăgi. O s-aștept la telefonul ăsta până am să mor.
Nu încerca să-mi bagi bețe-n roate, Paul. Trebuie să-ți păstrezi optimismul.
Au împușcat-o, iar voi n-ai făcut nimic.
Nici măcar n-am știut că a fost luată ostatică.
- A trimis trei înregistrări video. - Asta-i ceea ce i-au ordonat ei să spună.
- De ce? - Nu știu.
Dar tu ce știi?
Știu că înregistrarea cu cererea ta de răscumpărare are deja
47.000 de vizualizări pe YouTube.
Și că toate televiziunile importante au difuzat-o, inclusiv Al Jazeera.
Așa că, răpitorii tăi n-au ce să mai facă, decât să-și ducă planul la bun sfârșit.
Am aflat numărul de pe telefonul acesta.
- Cum? - Ce mai contează?
Eu m-am putut gândi la asta, iar tu nu. De ce?
Pentru că nu m-am gândit.
La fel ca tine și ca orice om de pe planeta asta,
sunt anumite lucruri pe care le știu și sunt anumite lucruri pe care nu le știu.
Și-atunci, cum ai de gând să mă găsești?
Așa cum ne-am așteptat, semnalul lor era clonat. Dar suntem aproape, foarte aproape.
Sunt lângă o moschee.
Se aud cum se roagă tocmai din Pennsylvania.
Bun. Asta înseamnă că suntem în locul potrivit.
Sunteți undeva prin apropiere?
Am vorbit cu soldații care îți însoțeau convoiul.
Sunt în viață?
O parte din ei.
Ambele tancuri Bradley au fost lovite de bombe-capcană.
Restul au căzut în capcana armelor de foc de calibru mic.
Ce naiba s-a întâmplat acolo, Paul?
Paul.
Paul?
Nu!
Fir-ar să fie!
Haide! Hai odată!
Alo? Bună. Cine-i acolo?
- Paul Conroy? - Da, eu sunt, Paul. Tu cine ești?
Paul, numele meu e Alan Davenport,
sunt Director de Personal, aici, la Crestin, Roland and Thomas.
Ți-am lăsat un mesaj.
Da, dar eu am aflat de la Rebecca Browning care lucrează la Ministerul de Externe.
Poți să-mi vorbești un pic despre starea în care te afli?
Se înrăutățește. S-a produs o explozie sau așa ceva,
și curge nisip de peste tot. Mai am vreo jumătate de oră înainte să...
E-n regulă. Liniștește-te. Ar trebui să-ncerci să te calmezi.
Spune-mi ceva, Paul. Cu cine ai vorbit?
Cu cei care m-au răpit și cu Dan Brenner de la Hostage Working Group...
Bine, Paul. Sunt alături de tine. Ce-mi poți spune despre mass-media?
Știu că cererea ta de răscumpărare a fost făcută publică,
dar ai vorbit direct cu cineva despre ceea ce se-ntâmplă?
- Nu. - Asta-i bine. Ar fi bine să rămână așa.
E important să menținem această stare de calm cât mai mult posibil.
Situația asta a scăpat de sub control!
Ajută-mă! Ajută-mă! Te rog! Cum vrei să mă ajuți?!
Știu că ești supărat, dar din câte am auzit,
s-au făcut deja demersurile necesare ca să te scoatem de-acolo.
Așadar, să sperăm că nu va dura foarte mult.
- Slavă Domnului! - Da, slavă Domnului!
Vreau să înregistrez convorbirea, o să pornesc reportofonul.
O secundă...
Numele meu e Alan Davenport, Director de Personal la Crestin, Roland and Thomas.
Data de azi e 23 octombrie 2006.
Stau de vorbă cu Paul Conroy.
Dle Conroy, sunteți conștient de faptul că această discuție e înregistrată?
- Ce?! - Vă rog să-mi răspundeți la întrebare.
Rahat!
- Dle, Conroy! - Da. Da!
Îmi permiteți să fac acest lucru?
Pentru ce-ți trebuie permisiunea mea? Despre ce-i vorba?
- Vreau să-mi răspundeți, da sau nu? Vă rog! - Da. Ești mulțumit?
Mulțumesc. Dle Conroy, când v-ați angajat la CRT?
Nu știu. În urmă cu nouă luni. În luna Ianuarie. Ce înseamnă asta?
Am fișa dvs de angajare cu data oficială, 4 ianuarie 2005. E corect?
Cu-i îi pasă? E o nebunie!
- 4 ianuarie 2005. E corect? - Da.
Pe durata instructajului inițial, înainte să fiți trimis în Irak,
ați fost avertizat de pericolele pe care le implică această meserie?
Vrei să spui că atunci când am venit în Dallas,
ne-ați spus că toate camioanele vor fi blindate și vor avea sticlă antiglonț?
Vrei să spui că dacă ne-ați fi spus toate lucrurile astea, situația de-aici era altfel?
De asta m-ați avertizat?
Am nevoie de răspunsul dv, da sau nu? Vă rog!
Da.
În timpul acesta, ați primit și ați semnat un contract de muncă cu CRT,
și vi s-a explicat care-i politica firmei și îndatoririle dvs de servici?
- Da, am semnat o grămadă de hârtii. - Da sau nu?
Da! Am semnat contractul. Da.
Să-nțeleg că ați fost luat ostatic în Irak, în urmă cu două ore, e corect?
Da! E o apreciere corectă a situației mele, idiotule.
Cere-i scopul acestei discuții?
Departamentul nostru juridic,
ne cere să obținem o declarație sub jurământ a angajaților noștri,
care să confirme că înțeleg motivul pentru care
compania renunță forțat la serviciile lor.
Începând din această dimineață, contractul dv cu CRT a fost reziliat oficial.
Așteaptă, stai, stai... Ce-ai spus?
Am fost înștiințat că ați avut o relație cu o colegă de muncă de la CRT,
Pamela Lutti.
- Nu. Stai... - În contractul dv a fost stipulată
o clauză de fraternizare, în care era explicat foarte clar
-... că orice fel de relație... - Oprește-te, oprește-te!
fie ea romantică sau de natură sexuală,
e considerată ca fiind neadecvată de către oficialii CRT
și duce la rezilierea imediată a contractului.
Eram prieteni, atâta tot.
- Înregistrările noastre spun altceva. - Înregistrările voastre sunt false.
Avem obligația legală de a vă informa că, deoarece din punct de vedere tehnic
nu mai erați angajat al CRT în momentul răpirii dvs,
noi nu putem fi trași la răspundere pentru niciun fel de prejudiciu adus dvs,
de la data și ora oficială a încheierii contractului.
Prin urmare, în cazul dv, aceasta include incidentul actual
sau orice alte consecințe care rezultă din aceasta.
Și banii mei de asigurare? Familia mea are nevoie de banii ăia.
Având în vedere că trăiați în momentul rezilierii contractului...
Nu face asta!
- Ați înțeles tot ce-am...? - Nu face așa ceva!
Ați înțeles tot ce vi s-a spus, dle Conroy?
Dle Conroy!
Du-te dracului, nemernicule!
Dat fiind faptul că am terminat interviul cu Paul Conroy, o să opresc reportofonul.
Voi m-ați băgat aici.
Îmi pare rău.
Răspunde!
Fir-ar să fie!
De ce nu-mi răspunzi?!
Băga-mi-aș...!
- Paul, tu ești? - Sunt morți.
- De unde știi? - Știu.
Trei avioane F-16 au survolat orașul în urmă cu câteva minute.
Da, știu.
A fost foarte distractiv pentru mine.
Știau că sunt aici?
Da.
Crezi că le pasă?
Oamenii ăștia care m-au răpit...
Dacă sunt morți,
n-o să vă mai poată spune unde sunt.
Putem continua să-ți urmărim semnalul de la telefon.
- Ați încercat deja asta. - Putem încerca din nou.
- S-a terminat, nu-i așa? - Nu.
Da.
Ce-ar trebui să fac?
Nu știu.
E ciudat.
Ce anume?
Știi tu...
Aș fi vrut ca situația asta să se fi terminat altfel, Paul.
Da.
Și eu.
E-n regulă.
Numele meu e Paul Steven Conroy.
Numărul asigurării: 048-32-1198, data nașterii 20.03.1976.
Înregistrarea aceasta e ultima mea dorință și va servi ca testament.
Soției mele, Linda Conroy,
îi las cei 700 de dolari din economiile mele personale
și tot ce mi-a mai rămas din renta viageră.
Fiului meu, Shane Conroy...
Nu mai am nimic să-i las.
Îi las hainele mele.
Pentru când o să mai crească.
Dar pe astea nu i le las.
N-am realizat... Aș fi vrut să am mai multe...
Poate dacă eram un jucător de baseball faimos, sau un tip care purta costum,
atunci aș fi avut mai mult.
Dar, dacă vrei, poți fi chiar tu însuți unul dintre băieții ăștia.
Da.
Promite-mi că după ce vei crește mare, o să ai grijă de mama ta.
Și... Nu știu.
Și mai promite-mi că tot timpul vei încerca să faci ceea ce trebuie.
Te iubesc nespus de mult, Shane.
Poate n-a fost suficient de câte ori ți-am spus asta. Nu știu.
Sau poate că da, habar n-am.
Dar, probabil, n-a fost suficient.
Îmi pare rău, Linda. Trebuia să te ascult.
Nu ești mort. Alo? Alo!
Unde-s banii?
- Nu știu. - Dar tu ce știi?!
- Nu știu unde-s banii. - Mincinosule!
Nu mint! Jur!
- Juri? - Da, jur!
- Îți spun adevărul. - Ai luat banii de la ambasadă?
- Nu. - Ia banii de la ambasadă, acum!
- Nu pot! - Ba da, poți!
- Am nevoie de mai mult timp. Te rog! - Nu-ți mai dau niciun răgaz!
Aici curge nisip! E plin de nisip peste tot!
Lasă-mă să ies de-aici și-ți promit că-ți dau banii!
- Arată-le sângele. - Ce?!
- Arată-le că sângerezi, ca să-ți dea banii. - Nu.
Taie-ți un deget și trimite-le înregistrarea video.
- Nu! Eu nu fac așa ceva. - Ba da!
- Nu! - Nu?
Ai înțeles bine, nu! Scoate-mă de-aici și-mi tai toată mâna dacă vrei.
- Ai nevastă? - Da, am. Am și un copil. Un băiețel.
Vreau să merg acasă să-i văd. Te rog, domnule.
- "Domnule"?! - Da. Domnule!
Spun asta din respect pentru tine.
243 East Walnut Street. Hastings, Michigan. USA.
Asta-i adresa mea...
- De ce-ai spus asta? - Arată-le că sângerezi.
- Altfel, o să sângereze ei. - Nu!
Sunteți niște nulități. Nu aveați cu să ajungeți la ei.
- Nu? - Nu.
Sunteți niște țărani, niște criminali, asta sunteți.
- Nici măcar nu știți unde-i Michigan-ul. - Detroit. Ann Arbor.
Te uiți pe hartă. Te-ai uitat pe hartă.
Arată-le că sângerezi. Altfel, o să sângereze ei.
Trimite înregistrarea video în 5 minute.
Bună, Linda la telefon. Vă rog să-mi lăsați un mesaj.
Mulțumesc și vă doresc o zi minunată.
Linda!
Linda, ascultă-mă. Ia-l pe Shane și duceți-vă undeva, oriunde.
Nu te întoarce acasă. Să nu vă întoarceți acasă.
Răpitorul știe unde locuim. Mi-a furat permisul de conducere.
Du-te la poliție dacă-i nevoie, dar nu te întoarce acasă.
Dumnezeule!
Fir-ar să fie!
Daniel Brenner la telefon. Vă rog să lăsați un mesaj după semnalul sonor.
Brenner, unde ești?! Răpitorul trăiește!
Tocmai m-a sunat! Trăiește!
Băga-mi-aș...!
N-o să mă găsească.
E imposibil. Nu... Nu...
N-o să mă găsească. Nu mai am nicio scăpare.
Numele meu e Pamela Lutti.
Lucrez ca vânzătoare la F.O.B. Anaconda, angajată de Crestin, Roland si Thomas.
Cererea de răscumpărare a răpitorilor mei n-a fost soluționată și...
Te rog, nu...
Fir-ar să fie!
Nu vă opriți! Continuă să sapi!
Mișcați-vă! Mișcați-vă! Mișcați-vă, am spus!
Dați-vă la o parte!
Paul, noi suntem! Paul, ești teafăr?
- Alo? - Paul, eu sunt, Brenner.
- Paul, ești acolo? - Sunt aici.
Venim acum după tine. M-ai auzit?
- Știm unde ești. - Veniți?
- Da, Paul. Sosim îndată. - De unde știi?
Forțele Coaliției au capturat un insurgent șiit chiar la ieșirea din Bagdad.
A spus că știe unde a fost îngropat de viu un american.
A fost de-acord să ne arate locul, dacă-l vom lăsa să plece.
- Veniți după mine? - Deja suntem acolo.
- Trebuie să vă grăbiți. - Ne grăbim, Paul.
Chiar trebuie să vă grăbiți. Nisipul...
Mai rezistă trei minute. Ajungem îndată, promit!
- Bine. Te cred. - Mai rezistă trei minute, Paul.
Bine. Mulțumesc.
- Ajungem în trei minute... - Trebuie să-nchid.
- Te sun eu înapoi. - Nu, așteaptă, Paul!
Te sun ei înapoi! Te rog!
Linda?!
- Linda! - Paul? Paul, tu ești?
- Spune-mi că ești tu. - Eu sunt, puiule.
Doamne! Paul, ce ți-au făcut? Te rog să-mi spui că ești bine.
Sunt bine.
Tocmai am văzut la știri. Mi-am uitat telefonul acasă.
- Sunt bine. Vin să mă scoată de-aici. - Echipa de salvare?
- Da. Totul va fi bine. - Doamne! Slavă Domnului!
Trebuie să sosească. Totul va fi bine.
- Îmi era așa de frică că o să te pierd. - N-o să mă pierzi.
- Te iubesc nespus de mult. - Și eu te iubesc.
Te iubesc mult, mult de tot! Îmi pare rău. Trebuia să te ascult.
Iubitule, nu mai contează. Vreau să vii acasă.
- Te rog să te întorci acasă! - Asta am să fac. O să vin acasă.
- Jură! - Jur! Jur că vin acasă.
- Te iubesc nespus de mult! - Știu.
- Au sosit! - Bine. E-n regulă.
- Trebuie să închid, da? - Sună-mă cât poți de repede.
- Te sun, promit. Te iubesc. - Și eu te iubesc. Jură! Mai jură o dată.
- Jur! Trebuie să-nchid. - Să te întorci acasă, scumpule!
- Mișcați-vă! Mișcați-vă! - Brenner?
- Paul? Paul, am ajuns! - Eu sunt.
Ne-a adus direct la tine.
- Grăbiți-vă. Sicriul e aproape plin cu nisip. - Mai rezistă puțin. Ajungem imediat, Paul.
- Săpați, săpați! - Mai aveți mult?
- Ajungem îndată, Paul. - Mai aveți mult?
- Mai avem un puțin. Rezistă! - Vă rog, grăbiți-vă! Nu vă aud!
- Nu vă opriți, săpați! - Nu vă aud! Unde sunteți?
Ajungem îndată! Rezistă, Paul!
Săpați, săpați! Vedem sicriul! Mai rezistă puțin!
- Săpați, săpați! - Deschide-l! Deschide sicriul, te rog!
- Săpați mai repede! Mai repede, băieți! - Grăbiți-vă, vă rog!
- E-n regulă. Dați-vă la o parte! - Grăbiți-vă, vă rog!
Grăbiți-vă!
O, Doamne!
- Ce-i? Ce s-a întâmplat?! - Dumnezeule!
- Îmi pare rău, Paul! Îmi pare foarte rău! - Ce?!
E Mark White. Ne-a adus la Mark White.
E-n regulă.
Îmi pare rău! Îmi pare nespus de rău!
E-n regulă. E-n regulă...
Îmi pare rău, Paul. Îmi pare nespus de rău.
Paul!